МОДЕЛІ ТА ПІДХОДИ ДО СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНОЇ ПІДТРИМКИ ДІТЕЙ В ЄВРОПЕЙСЬКОМУ ДОШКІЛЬНОМУ ОСВІТНЬОМУ ПРОСТОРІ - Николаєва, Валентина; Біленька, Вікторія; Худоєва, Анастасія (Соціальна робота та соціальна освіта, 2026)
У статті здійснено теоретико-аналітичне узагальнення моделей і підходів до соціально-психологічної підтримки дітей в європейському дошкільному освітньому просторі. Встановлено, що в сучасному науковому та практичному дискурсі така підтримка трактується як інтегрована система заходів, умов і міжсекторальних механізмів, спрямованих на забезпечення психічного здоров’я та благополуччя дитини, раннє виявлення труднощів розвитку, зміцнення ресурсів сім’ї та координацію освітніх, соціальних і медичних компонентів допомоги. Обґрунтовано, що в європейському просторі соціально-психологічна підтримка розглядається не як допоміжний елемент освітнього процесу, а як складова якості дошкільної освіти. Виокремлено основні моделі підтримки, зокрема універсальні середовищні та взаємодійні моделі, програмно-інтервенційні підходи соціально-емоційного навчання, багаторівневі системи підтримки для дітей із поведінковими та соціально-емоційними труднощами, інклюзивні моделі, міжсекторальні та громадсько-орієнтовані моделі раннього втручання і підтримки сім’ї, а також моделі захисту дитини й травмо-інформовані підходи. Показано, що спільною рисою ефективних європейських практик є орієнтація на якість щоденних взаємодій, професійну підготовку персоналу, залучення сім’ї, розвиток міжпрофесійної співпраці та інституційну сталість підтримувального середовища. Окрему увагу приділено викликам, пов’язаним із кадровим дефіцитом, професійним стресом працівників, нерівністю доступу до послуг і необхідністю адаптації моделей до роботи з вразливими групами дітей, зокрема дітьми українських біженців. На підставі аналізу європейського досвіду окреслено перспективні напрями адаптації відповідних моделей до українського дошкільного освітнього простору в умовах воєнного стану, серед яких упровадження багаторівневих систем підтримки, посилення ролі психолога як координатора екосистеми допомоги, розвиток інституту асистента вихователя, інституціоналізація травмо-інформованих практик і створення міждисциплінарних команд реагування. Зроблено висновок, що ефективність соціально-психологічної підтримки в дошкіллі визначається не окремими інтервенціями, а цілісністю екосистеми раннього дитинства, яка поєднує дитиноцентризм, інклюзію, сімейну орієнтацію, профілактику, своєчасність втручання та підтримку персоналу.